'Insòlita memòria',
un plaer per als sentits
La poètica de Vicent Penya,
provocativa, irreverent i irònica a parts iguals, se'ns presenta fresca, però
arrelada a diverses estètiques de mitjan segle XX i clàssica, però d'un
classicisme reconstruït des de la perspectiva actual. No és res nou que un
poeta també conree la prosa. N'hi ha un munt d'exemples en la nostra tradició
literària. Tot i això, no deixe de sorprendre'm sempre que arriba a les meues
mans un text bastit en narrativa per un poeta consagrat —com és el cas que ens
ocupa—, perquè els matisos i el bastiment de les idees que hi desenvolupa
assoleixen una exigència digna de la mètrica més elaborada.
'Insòlita memòria' és un bon
exemple d'aquesta translació conceptual. Es tracta d'un aplec de deu relats
fets amb temps i deixats macerar sense pressa; la qual cosa —com s'esdevé amb
el vi— s'aprecia en el decórrer de les oracions i en la tria exquisida de les
paraules. El model de llengua emprat per l'autor és un estàndard «valorià» molt
digne, malgrat l'origen social dels protagonistes i l'espai on s'esdevé
l'acció. Un esforç pedagògic que —com a filòleg— li agraesc de tot cor.
La temàtica i les influències
estilístiques m'han sorprès una mica. Després d'una llarga reflexió m'he adonat
que el text no té una única veu narrativa homogènia, no. És el que dèiem adés
dels poetes que fan prosa. En efecte, hi ha una veu narrativa única, però
polifònica alhora. Una polifonia produïda per les influències estètiques que
envoltaven l'autor en el temps en què fou testimoni dels fets que hi descriu.
Per aquest motiu, s'hi perceben un seguit de canvis estètics al mateix temps
que els personatges passen de la infantesa a l'adolescència. És com si l'autor
haguera volgut establir una mena d'analogia entre els seus records d'infantesa
i de joventut amb l'ordre que els relats presenten al llibre. Uns canvis dignes
de ser tinguts en consideració per a la plena descodificació del text.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjskivQg9bjmGTg1wcNApgfylblPfCJAq64RRtV_LmOQif1VDxpK2SOh0H7RCbJUV2tuvEonhyuSRCwFnxPc_JAT1mDCWQUztKXtfBCkqURztjxmpyGEtZb43lQqldeuIox1Ailu45i8Ius/s320/IMG_20160408_105914.jpg)
Aquests primers quatre relats tenen
molts elements que recorden una mica el «neorealisme» de mitjan segle XX. El
joc, l'amistat, el sentit de l'humor i les ganes de viure com a única defensa
davant la devastació de la postguerra i de les conseqüències que tingué en la
societat d'aleshores. Una estètica, però, que Penya fa evolucionar a poc a poc;
sense ensurts. El cinquè relat ("Les mosques"), a més de simbolitzar
el meridià físic del llibre, és el punt de confluència argumental entre el joc
i la reflexió psicològica; on, paradoxalment, el joc dels protagonistes
s'esdevé un mitjà de salvació per a ells —alhora que un martiri per a les
mosques— i un model on l'atzar reprodueix en humans, els desmembraments que
executaven els protagonistes a les mosques. Un clar exemple de realisme
fantàstic d'allò més caldersià.
Sense abandonar del
tot la versemblança historicista —tots semblen relats d'experiències vitals i,
fins i tot, n'hi ha que semblen vivències personals—, hi apareixen nous
elements caldersians ("La campana") mitjançant un bou calculador,
tenaç i immisericorde. No obstant aquesta nova vessant argumentativa, la
presència del joc encara hi persisteix. Un joc, però, ja desproveït de la
innocència dels primers relats, on el risc és acarat amb massa confiança; tret
d'un dels participants, el qual s'hi veu involucrat per casualitat. En altres
paraules, el joc com a divertiment s'esdevé el no-joc i el jugador guanyador és
el que menys interès tenia a jugar, és a dir, el no-jugador.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEieTUzB4CLdLv_kPse8qCUPcHSCgi0UHsBLpSP7cOL9WMZN4RdL8gWREkoT3k3TPUH3SkvP9Zi7ZgCuPgwz-lF5Fk56TDA8-JvkPs-G5uan4L1eHSEQRvqCIivylPv7vepm7_diuppH3Mfo/s320/IMG_20161023_113101.jpg)
A poc a poc, el joc com a recurs,
sembla esvanir-se definitivament davant la proliferació dels elements de
reflexió psicològica, cada vegada major. En el següent relat ("La
nina") trobem una sèrie d'elements pertanyents a la literatura de
l'absurd, però d'un cert regust «pedrolià». Una influència ben palesa en els
tres últims relats. Un comentari a banda mereix el novè relat ("La
confusió"). És el relat més llarg de tots i presenta una estructura
diversa als altres. La característica més cridanera és que el text comença in
media res, la qual cosa li atorga una sensació de suspens d'allò més
interessant, però no és l'única característica a destacar. La peripècia del
protagonista —víctima d'una paradoxa temporal, en una mena de record del futur
que l'espenta a cometre una errada de conseqüències fatals en el present— el
situa sobre el llindar de la desesperació, en una mena d'atzucac interior que
el constreny a davallar a un infern interior de difícil eixida. Una confusió
del protagonista que engalza de totes totes amb la proposta que ens fa el gran
Kafka en la seua obra inconclusa 'El castell'.
I com totes les coses importants de
la vida, acabem aquesta humil ressenya més o menys com l'hem encetada; parlant
del joc i de la doble vessant literària de l'autor. En l'últim relat ("Les
rates"), s'hi albira un joc —que amb una gran dosi afegida d'amor— esdevé
un mecanisme per superar les barreres més inabastables: tot un homenatge a
l'obra més insigne de Manuel de Pedrolo, 'Mecanoscrit del segon origen'.
Comptat i debatut, 'Insòlita
memòria' és un bon llibre de relats bastit des de la perspectiva vivencial
de l'autor i que alhora arreplega tot un seguit d'influències dels moviments
literaris més significatius de la segona meitat del segle XX. Un plaer per als
sentits.
Cap comentari:
Publica un comentari a l'entrada